-Du er glad for, at hertugen er her. -Ja, det er vidunderligt.
-Havde han mange penge med? -Hvorfor spørger du om det?
Krigen forårsagede så megen lidelse.
Her er mennesker, der ikke har penge til genopbygge deres liv.
Men de har gemt en masse smykker, og de bad mig spørge, om De vil købe.
-Det ville hjælpe dem. -Hvad skulle vi med dem?
Det ved jeg ikke. Folk har det svært. I ville gøre dem en tjeneste.
De har ingen anden mulighed for at komme på fode efter krigen.
Og så begyndte de at komme.
Den første kvinde havde i fire år været skjult i en nabos kælder.
Resten af hendes familie var sendt i koncentrationslejr.
Hun mangle de penge til at prøve at finde dem.
Emanuelle sagde, De måske ville... Hun sagde, De var så venlig.
Åh, hvor smukt.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Du godeste...
Vi gør normalt ikke det her.
Hvor meget vil De have?
Det ved jeg ikke. Ti?
Det er jo latterligt.
Det er mindst 30 værd. Vil det være nok?
Gud velsigne Dem.
Mange tak, hertug.
-Hvad skal vi gøre med alt det? -Aner det ikke. Holde auktion?
Hvad med "udsalg"? Vi burde måske sælge dem.
Dit problem! Jeg har nok med at få Phillip interesseret i vingården.
-Kan du ikke tale med ham? -Jo, det skal jeg.
TIL KÆRT MINDE OM LADY ELIZABETH ANNABELLE WHITFIELD-
-DER SOV IND DEN 28. MAJ 1944
Der er du jo. Jeg har ledt efter dig overalt.
Hun var så sød. Da hun blev syg, kunne du ikke få medicin til hende...
-...så derfor døde hun. -Jeg savner hende også.
Hun burde ikke være død. Jeg vil tilbage til England.
Han sagde, at han vil gå på samme skole, som du gik på.
-Ja, jeg blev jo ikke så tosset. -Han er så ung og har altid boet her.
Jeg var på hans alder, da jeg blev send af sted på skole. Sådan er det.
Sådan er traditionen, det forventes.
Han arver titlen og må være forberedt.
-Du kan forberede ham her. -Nej, elskede, han er ulykkelig her.
Taler kun om Whitfield, mor, hestene. Elsker England! Halvt englænder!
Du har jo først lige fået ham tilbage.
Jeg så gerne, han blev. Men han er som forældrene og ved, hvad han vil.
Du må lade dine børn være dem, de er.
Han er mit eneste barn. Jeg vil ikke miste ham.
Phillip...
-Farvel. -Farvel.
-Du kan narre dig selv, men ikke mig. -Hvad mener du?
Du venter kun på, det skal blive skoleferie, så Phillip kommer hjem.
Hvad vil du gøre med dit liv resten af årets måneder?
-Kun køre en gammel fyr i rullestol? -Jeg er opdraget til hustru og mor.
Sarah...
Du er så intelligent og fantasifuld. Du har forvandlet dette sted.
-Hvorfor skulle du ikke lave noget? -Finde et nyt slot at reparere?
Det her lyder måske absurd, men du burde åbne en forretning.
Og sælge hvad?
-Hvor længe har du tænkt på det her? -Det var faktisk din ide.
Noget om "udsalg". Du tror da ikke, jeg kunne få sådan en ide.
-William, jeg mente det ikke sådan. -Det gør jeg.
Europa har set store tragedier. Du kan give folk lidt magi tilbage.
Give dem lidt af din egen særlige skønhed.
Jeg siger ikke, at jeg gør det, men hvis nu...
-Hvad skulle forretningen hedde? -Det overlader jeg helt til dig.
-Hvad med "Whitfield's"? -Ikke noget dårligt navn.
Jeg er måske forrykt. Tænk, hvis vi får fiasko, og ingen kommer...
-Hvad med at åbne dørene? -Ja, lad os det.
-Tillykke. -Tillykke.
Tusind tak.
Virkelig forrykt... ja!
Jeg gratulerer Dem. Det er en fantastisk succes.
-Farvel. -Jeg tror, han er gift.
Han er også senator. Jeg tror, at... vi får det sjovt her.
At være leder er noget helt andet end at danse alene i et tomt slot.
Du skal ikke fortryde, at du giver mig denne chance.
Tillykke, madame.
De er ikke kun kommet, de køber også.
En butik i London og en i New York.
-Emanuelle, vi må ikke gå amok. -Hun har ret.
-En dag vil jeg passe den i London. -Du bliver stor så hurtigt, min ven.
-Jeg vil desuden bo på Whitfield. -Så bliver farmor glad.
-Emanuelle, lad os se på smykkerne. -Ja, lad os det.
Du har ret angående Phillip.
Jeg savner ham. Det er forkert at have ham så langt borte.
-Og han er jo vort eneste barn. -Ikke ret meget længere.
Jeg har ventet med at fortælle det.
-Jeg er gravid. -Er du?
Mener du det virkelig?
Ja, virkelig.
Elskede, han er så stor og smuk.
Du gjorde det igen. Endnu en skønhed, så perfekt...
Nu har jeg to flotte sønner. Vil du holde Julian?
-Babyer er dumme. -Du var ikke dum. Du var vidunderlig.
Jeg vil aldrig holde af ham. Han bliver aldrig Lizzie.
Det er et enestående smykke. Og fantastisk håndværk.
Det er lavet efter Deres tegninger. Moderne og fin forarbejdning.
-Det bliver også meget dyrt. -Ingen har noget imod originale ting.
-Og det kan kun købes her. -Hun har helt ret.
Folk vil stadig synes om gamle ting, men vi må være førende i design.
Jeg tror, vi overlader forretningen i kompetente hænder.
Rejs De bare og vis Deres baby frem i England. Alt vil gå fint her.
Og Phillip friede til mig, inden han rejste-
-men jeg sagde, vi måtte vente, til London-butikken åbnede.
I det mindste til han er fyldt tolv.
Emanuelle...
Undskyld, jeg vidste ikke, De var optaget.
Monsieur de Martin. Hertugen og hertuginden af Whitfield.
-Mig en fornøjelse. -I lige måde.
-Goddag. -Goddag.
-Monsieur de Martin er samler. -Whitfield har udsøgte objekter.
Det var venligt af Dem at sige.
-Vi har reserveret noget særligt. -Deres butiker blevet min passion.
-Lad os ikke opholde Dem. -Kom med mig.
-Er han ikke...? -Gift.
Han er den gladeste baby, jeg har set.
Julian får alle til at smile, alle undtagen Phillip. Han hader ham.
-Giv ham tid. Han kommer over det. -Han kom aldrig over Lizzies død.
Hvis bare han elskede Julian, som han elskede Lizzie...
Du kan ikke tvinge Phillip til at elske Julian.
Dette barn har noget, som Phillip ikke havde. En far...
Du var i krig, til han var seks år. Et stort tomrum i hans liv.
Han elsker at komme her i weekenden, for det er noget bestandigt.
Whitfield Manor forsvinder aldrig. William, giv drengen lidt tid.
Jeg er så taknemlig for begge mine børnebørn.
Du har altid været en hengiven søn.
Du har givet mig så megen lykke, og dine børn holder mig ung.
Jeg ville ønske...
...jeg kunne leve for evigt.
Det var, som om hun allerede vidste det.
Hun sov ind to uger senere. Vi vil for altid savne hende.
Madame Giraudeau? Gilbert Dilon fra France Soir.
Monsieur de Martin nævnes som Frankrigs næste finansminister.
-Vil De fortælle om Deres forhold? -Jeg kender ham knap nok.
Jo, men...
Det var en dejlig fest.
Du vil tilbage til Frankrig, men jeg har så meget at lave her.
-Du har vel ikke noget imod det? -Nej, jeg skal jo se Phillip.
Jeg har haft det så skønt.
Og alle disse kvinder, der bærer Whitfield-smykker.
De har så mange spørgsmål. Som til Howards fest...
Alle steder tales der om butikken. Vi kan vist sige, at det lykkedes.
Hvorfor ikke åbne en butik i London?
Jeg troede, vi skulle rejse til Frankrig, når du var færdig her.
Ja, naturligvis.
Jeg vil ikke flyve og fare frem og tilbage.
Jeg vil være sammen med barnet, inden han vokser op som Phillip.
-Og Paris-butikken er stadig så ny. -Ja, du har helt ret.
-Skønt det jo kun er over Kanalen. -Vi finder en pålidelig butikschef.
OTTE MÅNEDER SENERE
Det foråråbnede vi "Whitfield's" nummer to. Denne gang i London.
Det var trist, at Williams mor ikke skulle opleve det.
Phillip var selvfølgelig meget stolt og følte sig helt hjemmevant.
-Hvordan synes du, det går, far? -Svært at sige med englændere.
Enten elsker de det, eller også hader de det og er bare høflige.
Samme udtryk for begge dele.
-Undskyld mig, Deres Nåde... -Hvad er der, Nigel?
-Dronningens hofdame henvendte sig. -Har vi brudt en etiketteregel?
-Nej, Hendes Majestæt vil købe noget. -Du godeste!
Deres Nåde, det er første dag, og vi er allerede hofjuvelerer.
Super!
Jeg forguder dig.
Glem ikke hatten.
Farvel.
Mit navn er Christine de Martin. Jeg vil tale med Dem om min mand.
Jeg bliver her ikke længe, for det, jeg har at sige, er ligetil.
De skal holde op med at træffe min mand.
-Jaså. Og hvis jeg ikke gør det? -Jeg vil slås for ham.
De tror måske, De er den eneste elskerinde, han har haft.
Men nar ikke Dem selv. De er måske yngre og smukkere-
-men jeg er hans hustru og mor til hans barn.
Elsker De ham?
Han er min mand, og jeg agter ikke at opgive ham til...
En som mig?
Men...
Lad mig sige Dem en ting. Jeg agter ikke at tage ham fra Dem.
Men jeg elsker Jean-Charles, og jeg tror, han elsker mig.
Så længe det varer, vil jeg blive ved med at se ham-
-for jeg ved, jeg gør ham lykkelig.
Så kæmp ikke imod mig, for jeg vil slå igen. Godnat.
Han forlader Dem, som han har forladt alle andre.
Det er ham, der vælger.
Indtil da, kom aldrig her igen.
TILLYKKE PÅ FØDSELSDAGEN, SARAH
-Tillykke på fødselsdagen. -Ingen må sige, hvor gammel jeg er.
-Jeg er seks. Pust lysene ud, mor. -Hjælp mig.
Jeg ønsker, at begge mine sønner var her.
-Du ved, hvor Phillip hader Frankrig. -Men jeg er bange for englænderne.
-Hvorfor er du det? -De taler uden at bevæge munden.
Din far er englænder, og han bevæger munden.
Og du er selv halvt englænder.
Ikke kun det. Du er lord, en af Whitfields lorder.
Men jeg bliver hertug, for jeg er ældst.
-Phillip! -Tillykke, mor.
-Jeg ville overraske dig. -Det gjorde du!
-Har du det godt? -Ja. Men aftenen var anstrengende.
-Det var Phillips skyld. -Du må ikke bebrejde ham.
Han mener ikke alt det, han siger. Han kom i hvert fald.
Jeg ville ønske, jeg forstod ham.
Han kommer... Det første, han siger, er, at han vil tilbage til England.
Han er min søn, og jeg elsker ham, men han bekymrer mig.
Han er så vred, så forpint, så indesluttet.
Han har altid ønsket at være alene. Hvis han havde haft venner...
Jeg var der ikke for ham, og så sendte jeg ham væk.
Du må ikke føle skyld. Også jeg lod ham tage af sted.
Han vokser sig måske fra det.
Du ryster. Lad mig varme dig.
-Morer du dig? -Ja, det er en spændende fest.
Jeg traf Kennedy og talte med De Gaulle om udviklingen i Algeriet.
Du er i den forkerte branche. Du burde være politiker.
-Nei, det overlader jeg til jer. -Åh, monsieur de Martin...
Dette er Emanuelle Giraudeau. Lingström, svensk attaché.
Hun er sammen med Whitfield's.
Hver gang, jeg beundrer et smykke, viser det sig at være et af Deres.
Mig en fornøjelse.
Hvor er Grace Kelly smuk, ikke? Hun er indbegrebet af en prinsesse.
Kom.
FIRE ÅR SENERE
-Lidt svimmel? -Mmm...
Mest om morgenen?
Jeg tror, De selv bedst ved, hvad der er i vejen med Dem.
-Det er vel ikke en virus? -Nej, og hvis jeg har ret...
...varer det ni måneder.
-Hvad vil folk ikke tænke? -At vi er meget heldige og ret vilde.
Jeg kan umuligt tro det. Det er absurd. Jeg er jo 200 år.
Mine forældre var på vores alder, da jeg fødtes, og jeg er da normal.
Hvem siger det?
-Det er en gave. -Jeg håber, det bliver en pige.
Frygtelig pinligt... modbydeligt.
Phillip, folks mødre bliver gravide. Den slags sker hele tiden.
Ikke på Eton. Ikke for mødre så gamle som min.
Du må lære at slappe af, ellers bliver du gammel før tiden.
Nigel sagde, at du har været en del i forretningen.
Jeg har lært, hvordan man vurderer stene: Kvalitet, farve, klarhed.
-Jeg er glad for, du lærer noget. -En dag bliver den jo min.
Og kvinderne her! Jeg føler mig som deres mor...
-Jeg føler mig dobbelt så gammel. -Jamen det er du jo.
Hvad har man gamle venner til hvis ikke til at sige sandheden?
-Kunne du lide min nye kollektion? -Ja, især der, hvor du fantaserer.
Tænk ikke på forretningen. Jeg har alt under kontrol.
-Nå ja... måske ikke alt. -Hvad mener du?
Jeg er måske mere forelsket i Jean-Charles, end jeg troede.
-Han forlader aldrig sin kone. -Jeg ved det, men jeg er ligeglad.
Vi lever så spændende i en verden, jeg aldrig kunne have drømt om.
-Du forbliver "den anden kvinde". -Åh, du er så amerikansk.
Min første mand var utro. Jeg ved, hvad hans kone føler.
-Hvis side står du på? -Din, men du må ikke blive såret.
-Jeg kan passe på mig selv. -Åh, Emanuelle, vær forsigtig.
Forsigtig? Det er ikke mig, der er gravid!
-Hvordan føler du dig? -Fed og jeg keder mig.
Den baby holder da aldrig op med at bevæge sig!
Hvad? Hvad er der?
Sig det ikke. Jeg henter lægen. Jeg hjælper dig ikke denne gang.
-Hertuginden klarede det fint. -Gudskelov.
-Og barnet? -De har fået en dejlig dreng.
-Vidunderligt. -Og også en smuk datter.
Tvillinger?!
Ingen har ret til at være så lykkelig, som jeg er. To!
-William, tusind tak. -Du klarede arbejdet.
Gid, mine forældre kunne have set alle børnebørnene.
Hendes øjenvipper vil knuse mænds hjerter. Huden er som fløjl.
Tvillinger?! Hvordan ordnede du det?
Hvilken dejlig dreng. Xavier.
Xavier...
-Du ser så træt ud. Har du sovet? -Jeg har det fint.
Jeg er bekymret. Jeg vil have, du også skal opleve vores børnebørn.
-Pas godt på dig selv. -Det er dig, der har født tvillinger.
Vær ikke urolig. Jeg har det fint.
Williams hjerteanfald skræmte mig.
Han kom sig, men de næste fem år forværredes hans helbred.
Børnenes milepæle betød meget, navnlig Phillips college-eksamen.
Tillykke, Phillip. Jeg var så bevæget under ceremonien.
Som da jeg var der! Det er det gode ved Cambridge, traditionen...
-Har du tænkt på, hvad du vil lave? -Jeg vil være på Whitfield's.
Det glæder mig. Så lytter din far måske til lægen og trapper ned.
Jeg overlevede ikke for at sidde i et hjørne resten af livet.
Du skal lave mindre nu, for din søn overtager mere ansvar. Tak, Phillip.
Jeg er parat og vil ikke bare arbejde der, jeg vil være chef.
-Det tror jeg ikke, ikke endnu. -Du må først lære forretning.
Jeg har planlagt dette længe. Jeg er mere end parat.
Du må lade Nigel vise dig det, så du lærer fiduserne.
Nigel er en idiot. Jeg ved mere, end han nogensinde kunne lære.
Hvis jeg var dig, ville jeg ikke sige sådan. Hvem tror du, du er?
Vis Nigel respekt, eller du får ikke lov til at arbejde hos Whitfield's.
Er det forstået?
Jeg har fået nok af din attitude. Jeg er træt af altid at undskylde dig.
-Og af at anklage mig selv. -Phillip...
Din mor stillede et spørgsmål. Vær så venlig at svare hende.
Ja, I har sagt det helt tydeligt.
Hun sagde, hun ikke kendte ham. Hun vidste ikke, hvem det var.
Hvad er der? -Jeg har fået tilbudt et vigtigt job.
Det er vidunderligt. Hvilket?
-De foreslår ambassadør i Amerika. -Jaså.
-Og hvornår skal du rejse? -Inden længe...
Vi har altid levet på lånt tid. Jeg er glad på dine vegne.
-Kommer du med? -Det er umuligt.
Du har kone og familie, og jeg har hele mit liv her.
Jeg ville ønske, jeg kunne.
Men lad os være taknemmelige for det, vi har haft disse vidunderlige år.
Jeg vil savne dig så meget.
Jeg vil også savne dig.
Tiden er måske inde til familieliv. Du burde tænke på ægteskab.
Det interesserer mig ikke, og du har jo den sidste gode mand.
-Hvordan med børn? -Jeg bliver træt, bare jeg ser dine.
Isabelle kan være stædig. Jeg elsker hende, men hun kræver sin vilje.
-Du forkæler hende. -Ja, men jeg tænker på Lizzie.
-Julian forstår at tage hende. -Han har arvet Williams evner.
Forsigtig, Xavier!
Typisk amerikaner. Leger cowboys og indianere og spiser hamburgere.
Han er ikke bange for noget. Isabelle...
Jeg elskede at være sammen med mine børn.
Jeg arbejdede stadig med mit design og havde fået en lærling.
-Hvis man i stedet gjorde sådan... -Ja, det er en mulighed.
Lad mig se, hvad du laver.
Åh, Julian, det er så yndigt! Den burde vi lave i guld.
-Er den god nok til butikken? -Ingen må købe den. Jeg vil have den.
Han og Phillip kan blive en god kombination en dag.
Hvis ikke de myrder hinanden først.
Phillip har været mere høflig, siden du talte alvor med ham.
Hvad har jeg gjort for at fortjene dette?
-Du mener de besværlige børn? -Nej.
Den bedste mand, jeg kunne håbe på at få.
Far, op med dig!
Mor!
Far, hvad er der med dig?
Helene, ring efter lægen.
William!
William, William...
Nej, du må ikke forlade mig.
Han burde være begravet i Whitfield. Familien har ligger der i 700 år.
Jeg vil have ham her hos mig, hos Lizzie. Han var så lykkelig her.
William var borte. Jeg ville aldrig komme over det.
Men jeg måtte videre med mit liv, om også kun for børnenes skyld...
Jeg tænkte på ham hele tiden. Minderne var ikke altid lette.
Jeg var Phillip taknemlig. Han hjalp i butikkerne og passede Whitfield.
Han var så ivrig efter at efterfølge sin far, men han var ham så ulig.
Det gjorde Williams fravære endnu mere smerteligt.
-Isabelle, sid som en dame. -Jeg kan lide at sidde sådan her.
Xavier, det er ikke noget cirkus. Julian, få dem til at stoppe.
Hold op med at give ordrer, det er ikke hæren.
I skal lære at gøre det, jeg giver jer besked på.
Mor, du burde gøre dig klar. Du har vel ikke glemt middagen i Paris?
Klokken er kun tre. Er det ikke lidt tidligt?
Jeg vil ikke lade Cecily vente.
Jeg glæder mig til at møde hende. Hun må betyde meget for dig.
Jeg elsker ridning, især rævejagt. Gør De ikke? Kom i weekenden.
Hun var lady Cecily Hawthorne. Hendes far sad i House of Lords.
Hun var af meget fin familie og var så respektindgydende.
Desværre var hun det kedeligste menneske, jeg har mødt.
Jeg prøvede at synes om hende, talte om heste, så meget jeg kunne...
Jeg ønskede, Phillip skulle være glad, men hun udstrålede ikke varme.
Hele vejen tilbage til slottet undgik jeg emnet.
Dagen efter måtte jeg sige noget.
-En virkelig sød pige... -Jeg er glad for, du kan lide hende.
-Det kan jeg. Er det alvor? -Ja, måske.
Hun er sådan en, man burde gifte sig med.
Jeg forstår, hvorfor du mener det. Hun virker... meget sød.
Men er hun sjov? Får hun dig til at le?
-Hvad betyder det? -Det er vigtigt.
Din far og jeg havde det altid så sjovt sammen.
Synes du, hun er attraktiv? Ser du dig elske med hende i årevis?
Ækelt spørgsmål. Sex er ikke alt! Jeg vælger ikke min kone ud fra det.
-Du siger ikke "jeg elsker hende". -Hun bliver en flot hertuginde.
Det er måske ikke nok.
Du kan vælge, hvem du vil, men lyt til dit hjerte.
-Du kan ikke lide hende. -Jeg ønsker kun det rette for dig.
Nej, rette for dig! Som altid!
-Hvor kan du sige det? -Du er så selvisk.
Far gjorde, som du ville, men du kan ikke manipulere mig.
Jeg kender dig for godt. Du skal ikke diktere noget.
-Er det forstået? -Hvor vover du at tale sådan til mig?
-Forsvind! -Rolig, Phillip.
-Mor, en mand spørger efter dig. -Hvem er det?
-Han ville ikke sige sit navn. -Send ham væk.
Jeg tager mig selv af det.
Joachim...
Dejligt at se dig igen, Sarah.
Det er så længe siden.
Phillip, husker du Joachim? Du var en lille dreng, sidst du så ham.
-Joachim boede her under krigen. -Ja, det husker jeg.
Du var fem år, sidst jeg så dig. Nu er du en mand. Tiden er gået.
Dette er min anden søn. Julian. Joachim von Manheim.
-De var kommandant her, ikke? -Jo.
Og han var meget venlig mod os. Hvor mange år er det siden?
I undskylder mig sikkert...
Jeg ser til børnene.
Det er kønne drenge. Og du er lige så smuk som altid.
-Jeg føler mig som 100 år. -Du ligner en på 30.
Jeg har tænkt på dette øjeblik millioner af gange.
Jeg ryster. Er det ikke dumt?
Hvorfor har jeg ikke hørt fra dig? Hvor har du været?
I München. Jeg kom her efter krigen.
Emanuelle sagde, du var i England med William.
-Det fortalte hun ikke. -Det overrasker mig ikke.
-Hun burde have sagt det. -Jeg havde ingen plads i dit liv.
-Vi var gode venner engang. -Mere end det...
Jeg sagde, jeg ville komme en dag, men det var meningsløst før nu.
Jeg læste, at din mand var død. Det gør mig ondt.
Det har været svært.
-Giftede du dig igen? -Nej.
Jeg har stadig fotografiet af dig.
Underligt at stå dig nær så længe og ikke høre fra dig.
Jeg har så ofte tænkt på dig og på Phillip... og Lizzie.
I var mit liv. Jeg vidste, jeg måtte glemme jer, men kunne ikke.
-Hvordan har dine børn det? -De er voksne. Jeg har to børnebørn.
-Og du, kun en søn efter krigen? -Nej, jeg har også to uhyrer.
Otte år gamle tvillinger, Isabelle og Xavier.
Du kommer til at møde dem, men fortryder det nok.
Du er ikke forandret.
Stadig en vidundrelig mor. Stadig en usædvanlig kvinde.
William var meget heldig. Han var en lykkelig mand.
-Jeg håber, han vidste det. -Det var mig, der var heldig.
Sarah...
Sarah, jeg elskede dig.
Jeg gør det stadig.
-Var det forkert af mig at komme? -Nej.
Men... jeg ved ikke, hvem jeg er uden ham.
Du er den samme. Jeg kan se det i dine øjne.
-Det er, som om intet er forandret. -Vi er alle forandrede.
Ikke jeg. Ikke når det gælder dig.
Og du? Har du glemt...?
-Hvor skal du hen, Phillip? -Jeg tager tilbage til Whitfield.
Hvorfor flygter du?
-Du var uforskammet mod Joachim. -Du gik i seng med ham dengang, ikke?
-Nej, det gjorde jeg ikke. -Jeg tror dig ikke.
-Jeg så dig kysse ham. -For 20 år siden!
Jeg glemmer det aldrig.
Du var forelsket i ham, ikke?
På en vis måde, men jeg elskede din far og var aldrig utro.
-Sig det til Julian. Han sluger alt. -Der skete aldrig noget mellem os.
Var det det, du sagde til far? Du overbe viste ham, men ikke mig!
Det her vedkommer ikke dig, Phillip!
Vi ses til mit bryllup.
-Tænk, at du ikke sagde noget! -Han var nazist.
Tysker! Og krigen var jo slut. Han gjorde os aldrig fortræd.
Du burde ikke have talt med ham. Jeg gjorde, hvad jeg måtte under krigen.
-Og du ville jo nok ikke se ham. -Så havde jeg vidst, at han levede.
Jeg mente, det var det rigtige. Hertugen havde ikke billiget det.
-Hvad giver dig ret til at dømme mig? -Jeg beklager.
Når jeg ser en tysker, tænker jeg "morder".
Hans opgave var at pleje soldater.
Jeg fortryder intet. Og jeg føler det samme over ham.
Det var for 20 år siden. Vi må komme videre.
-Jeg vil ikke have, at du ser ham. -Han forsvinder ikke bare.
-Bedst for dig, om han gjorde det. -Jaså? Det er jeg ikke så sikker på.
Jeg ved ikke engang, hvad jeg vil.
-Jeg har ret til mit eget liv, ikke? -Hvorfor ham? Hvorfor ikke en anden?
Vi kan ikke altid vælge for hjertet. Nogle gange vælger hjertet for os.
Hver eneste dag har jeg drømt om dette øjeblik.
-Det er første gang, siden... -Sarah, jeg elsker dig.
Er du bange?
For os.
-Er du bedrøvet? -Forvirret.
Det skal du ikke være. Vi vil blive så lykkelige.
Jeg tager dig med til München for at vise dig mit liv, børn og børnebørn.
Jeg vil passe på dig, Sarah.
Du var altid så sød mod mig.
Hvad er der?
Jeg kan ikke.
Jeg elsker dig. Det har jeg altid gjort.
Men William vil altid stå imellem os.
-Giv det lidt tid. -Tiden forandrer ikke noget.
Vores tid er forbi. Det var for længe siden.
-Vi fik aldrig vores tid. -Det var måske ikke meningen.
Jeg troede, jeg kunne få det til at ske.
Jeg elsker dig, Joachim.
Det vil jeg altid gøre.
Jeg vidste ikke, du var i byen.
-Husker du Joachim? -Selvfølgelig.
Dette er miss Brown, min sekretær. Vi er her i forretninger.
-Hvordan har Cecily det? -Godt.
Ring til mig, når du er færdig med forretningerne.
Javel...
Hun er i al fald ikke nazist.
Jeg er ked af, at Phillip stadig er så vred.
Jeg er så ked af det her.
-Hvad vil du så nu? -Passe børnene og forretningen.
-Du behøver mere end det. -Måske ikke.
Du har mig. Vil du have mig, så ring.
-Du må videre med dit liv. -Jeg ville hellere tage dig med.
-Lad mig i al fald køre dig hjem. -Nej, du skal nå din flyver.
Farvel, Sarah.
SYV ÅR SENERE
Årene gik, og firmaet blev stadigt større.
Det gjorde børnene også, og pludselig var Julian 21 år.
-Tak for festen, mor. -Tillykke med din eksamen.
-Velkommen til Whitfield's. -Tak.
-På arbejde i morgen tidlig? -Tidligt mandag morgen. Jeg lover.
Men weekenden må til for at komme over aftenen... håber jeg i alfald.
Undskylder I mig? Jeg har et møde med en fremtidig kunde.
Han passer til forretningen. Med hans udseende køber kvinder alt.
Han har øje for smykker, men må stadig lære meget.
Han er ung og skal nok lære det. Hvad vidste vi i begyndelsen?
Der er din datter.
-Gå ind og tag noget anstændigt på. -Tredje gang, du beder mig skifte.
Ja, lige til du tager noget passende på.
-Du er så urimelig. -Jeg ved det. Gå ind og skift.
-Det barn bliver min død. -Alle dine børn forbløffer mig.
-Tænk, at Phillip er her. -Ja... med hans følelser for Julian!
Hvor er Phillips og Cecilys børn?
Phillip mener, min indflydelse er dårlig. Han gemmer dem i England.
-Han er ikke diskret. -Det har han aldrig været.
-Sagde han noget om Julian og firmaet? -Han hader den tanke.
Der er du jo! Jeg troede, du havde forladt mig.
Det ville jeg aldrig gøre. Vi sladrede lidt.
Armand de Musset. Hertuginden af Whitfield.
-Godaften, Deres Nåde. -Kald mig Sarah! Rart at mødes.
Isabelle er tilbage. Og kjolen er lidt bedre.
Med eftertryk på "lidt". Jeg kan ikke styre hende.
-Julian, træk lynlåsen op. -Jeps.
Foreløbig har du flirtet med næsten alle mine venner.
-Jeg var lidt diskret i din alder. -Du så bare uskyldig ud.
Du var sammen med en af mine lærere, en af mine venners mor...
-Opfør dig! Ellers får du smæk. -Jeg må ikke noget for mor.
-Ingen af mine venner måtte komme. -Mine måtte godt.
-Ingen drenge... -Hvor uretfærdigt. Vi ses senere.
Tillykke.
Xavier, lillebror, morer du dig i aften?
-Velkommen til Whitfield's, bror. -Tak.
Bare hold dig til Paris. London-butikken er min. Forstået?
-Elsker du mig? -Bestemt.
Sig det igen.
-Hygger du dig? -Ja, det er en vidunderlig fest.
-Hvad gør jeg? Låser hende inde? -Det føles skønt ikke at have børn.
Gør det?
Før du siger, jeg er unaturlig ...så har jeg et kærlighedsliv.
Mit liv er rigt... Jeg tager på ferie med Isabelle og Xavier til Capri.
Du kan ikke skjule dig bag børnene for altid.
Du har ikke haft nogen siden Joachim.
Du skal finde en og blive lige så lykkelig, som jeg er med Armand.
Du sagde engang, at livet måtte gå videre.
Jeg siger det samme til dig.
Hvor mange gange kan man svømme? Hvad betyder solbrændt kulør?
-Se ikke så trist ud. -Hvorfor må jeg ikke rejse?
-Vi er på ferie sammen. -Jeg har intet imod jer to.
Men det ville være skønt at tage til Afrika.
Lad ham tage på safari. Han keder bare os andre.
-Du kunne lige så godt være nøgen. -Det er moderne. Alle har dem.
Familien Andrew har en diamantmine.
Jeg kan lære, hvordan man finder de bedste stene.
Behold den på, ellers tager vi straks hjem.
Jeg går en tur.
-Bare to uger! -Jeg skal tænke over det.
Jeg kunne lære så meget i Afrika. Det ville være lærerigt.
Søde mor, sådan en rejse ville være uvurderlig for forretningen.
De har jo en diamantmine. Det bliver spændende.
Hvor er din søster?
Isabelle Whitfield!
Gå straks tilbage til dit værelse.
Hun er 16! Jeg kan få dig anholdt. Jeg kan tilkalde politiet.
Lad hende være.
-Du kan ikke tvinge mig. -Det er den bedste skole i Schweiz.
Schweiz, dødkedeligt... Jeg hader det og tager ikke dertil.
Du kan stå på ski, få nye venner og udvikle lidt selvbeherskelse.
-Hvorfor udvikle det? -Ingen kan give dig det.
-Skolen er langt fra drengeskoler. -Nemlig.
En pigeskole! Du vil ødelægge mig. Jeg rejser ikke, siger jeg dig.
Du har intet valg.
-Du skulle holde dig væk! -Hvad laver du i Paris?
Du ved, hvorfor jeg er her. Du har talt med mine designere.
-Givet ordrer! -Mor bad mig vise dem mit design.
-Du havde intet med det at gøre?! -I alles interesse for forretningen.
-Og du ved mere end jeg? -Ja, når det gælder design.
Diskuter det med mor.
Det ultimative våben. Vi ved begge, hvis side hun står på.
Hun siger altid, du kan lære mig så meget. Vi siges at være partnere.
Du gemmer dig bag hendes skørter.
Men en dag, kære lillebror, vil de ikke være der mere.
TO ÅR SENERE
Hurtigere, Lorenzo! Hurtigere!
Åh, det her er fantastisk. Jeg elsker det.
-Du er fantastisk, jeg forguder dig. -Jeg har haft en vidunderlig tid.
Her er så smukt. Må jeg komme med ind og møde din familie?
Ikke denne gang, men meget snart.
-Hej, Isabelle. -Kør!
-Jeg kan hilse på din mor. -Ikke nu. Kør!
-Hvem var din ven? -Fra Cortina, på skitur med skolen.
-En ret gammel "studerende". -Vær ikke dum.
-Bed ham med ind næste gang. -Godt. Han havde travlt i dag.
Xavier, hvad laver du dog?
Træner bjergbestigning. Rolig, det er helt sikkert.
-Sagde drengen, der faldt fra træet. -Ja, men jeg brækkede ikke noget.
-Velkommen hjem, Isabelle. -Du er lige så skør som altid.
Nej, mor, hun har ikke været her. Kommer hun, lover jeg at ringe.
Isabelle, hej, kom ind.
Ja, madame, halskæden bliver leveret i eftermiddag.
De skal ikke være bekymret. Tak. Farvel.
Det var en overraskelse. Vil du arbejde?
-En sælger til... -Det havde jeg ikke tænkt mig.
-Hvad bringer dig til byen? -En drink med en ven.
Kørte du to timer for en drink? Du må være tørstig.
Jeg havde intet at lave, så jeg kørte til byen.
På skolen gør vi det tit. Kører til Milano til frokost og shopping.
-Jeg vil gerne låne lidt penge. -Og derfor kommer du til banken.
-Hvor skal du møde din ven? -Ritz. Tak, du får dem tilbage.
Jeg kan køre dig. Jeg skal aflevere en halskæde der.
-Jeg har min bil. -Din bil?!
-Mors, altså. -Så kan du køre mig.
Min står i garagen. Jeg ville allige vel tage en taxi.
Her går jeg ind. Tak for liftet. Mor dig godt.
Hej, Renaud.
Min søster traf en person i baren. Så De måske, hvem det var?
Jeg så ham.
-Kender De ham? Hvem er han? -Han kommer nogle gange om året.
Han er en Principe di San Tebaldi. Siger, han er en af Venedigs prinser.
Italien har flere prinser end tandlæger. Fornavnet er Lorenzo.
Tak, Reynaud. Jeg tror, jeg kigger forbi dem.
-Monsieur... -Det er en tom æske. Smid den væk.
Der er du! Undskyld, jeg forstyrrer. Jeg ville bare sige farvel.
-Hej. Isabelles bror Julian. -Mig en fornøjelse.
Jeg hedder Lorenzo di San Tebaldi. De har en henrivende søster.
Tak, det er jeg enig i.
-Jeg må videre. Farvel. -Farvel.
-Julian ringede i dag. -Det tænkte jeg nok.
Han så mig med en af mine lærere og misforstod det hele.
Er det ikke den mand, der kørte dig hjem forleden dag?
Han er meget flot, men lidt for gammel til dig, ikke?
Far var ældre end du.
-Hvad ved du om ham? -Han er prins.
Og jet-setter, men ingen ved, hvad han lever af.
Er det det eneste, du tænker på? Mor, han elsker mig.
Du kender ham knap nok. Han er måske kun ude efter dine penge.
-Du er bare jaloux. -Nu er du latterlig.
Det er du. En flot mand, synes jeg er smuk.
-Du har ingen, og så må jeg ikke... -Det tror du da ikke?!
Jeg ønsker, du skal finde en, der er den rigtige for dig.
-Jeg er 18 og gør, som jeg vil. -Du skal holde dig væk fra ham.
Og hvis jeg ikke gør det?
-Hvornår blev det taget? -I Cannes for to dage siden.
Hun tog dertil for at møde ham. Hun lovede mor at bo hos Allards.
"Den smukke lady Isabelle Whitfield fester med Prins San Tebaldi."
Hej, mor, det er mig. Pak kufferterne, vi skal ud at rejse.
Vi gifter os. Jeg vil løbe min vej fra dig, lige til du siger ja.
Det gør jeg aldrig. Og hun får ikke flere penge.
Jeg får arven efter far, når jeg fylder 21, hvad du end gør.
-Vil De giftes med hende på den måde? -Naturligvis ikke.
Jeg er ked af at se Deres familie på denne måde.
Men Isabelle og jeg elsker hinanden og vil giftes.
Isabelle, kom med mig. Jeg vil tale med dig alene.
Du ved, jeg var gift, inden jeg mødte din far. Jeg var på din alder.
Jeg var vildt forelsket, men det gik galt, for han var den forkerte mand.
-Begå ikke samme fejltagelse. -Jeg er ikke dig. Jeg styrer mit liv.
Lorenzo og jeg elsker hinanden, og du kan ikke hindre det.
Hun er kvinden i mit liv.
Mit hjerte knuses ved at se dette oprør i Deres familie.
Hvad kan jeg sige? Jeg forguder hende.
-Hendes penge! -Jeg elsker hende.
Hvorfor ikke vente med ægteskabet, hvis jeres kærlighed er så stor?
Vi kan ikke. Vi har tilbragt en uge sammen, og hun er måske gravid.
Du godeste.
Skammen ville være for meget for begge vore familier...
-Er du gravid? -Måske. Jeg brugte ikke noget.
Isabelle, for Guds skyld, lad os i det mindste vente og se.
-Nej, vi vil giftes nu. -Så snart som muligt. På slottet.
-Vi må begynde at planlægge. -Vi vil have et stort bryllup.
Du godeste, jeg er gennemblødt.
Åh, William...
ET ÅR SENERE
Julefesten var næsten perfekt. Kun en ting manglede, min datter.
Jeg havde ikke hørt fra Isabelle i meget lang tid.
Jeg vidste, at hun havde brugt en formue i Rom.
Jeg var mere bekymret for hende.
Jeg ringede, og jeg skrev, men hun svarede ikke.
Hvem er det sammen med Julian?
Hun er vist skuespillerinde.
-Var hun ikke i avisen for nylig? -Noget med en skandaleskilsmisse.
Jeg ville ønske, Isabelle var her.
Dit ønske er lige gået i opfyldelse.
Jeg var i Andesbjergene i hjertet af Colombia, midt ude i ødemarken-
-og prøvede at overbevise en narkosmugler om, at jeg-
-ledte efter smaragder og ikke hans kokainskjulested.
-Hvad skete der så? -Han dræbte mig selvfølgelig.
Vi er kedelige sammenlignet med dig. Jeg foretrækker sofa fremfor safari.
-Hvornår starter du i forretningen? -Hvis jeg er heldig... aldrig.
-Du er egenrådig. -Ligesom far.
Jeg synes, smykker er fascinerende.
Hvis du har tid, kan du måske lære mig lidt.
-Det lærer man ikke på fem minutter. -Jeg håbede på mere tid.
Jeg lærer hurtigt, især fra sådan en autoritet.
Hvad er det, du vil vide?
Det var meget morsomt.
Mor...
Jeg vil gerne tale med dig.
-Alene... -Kom, vi går ind på mit kontor.
Jeg er så glad for at se dig. Jeg har savnet dig sådan.
Jeg savner også dig, mor.
Jeg ville ringe tusinde gange, men ved ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg har vel ikke ret til at sige noget, for du advarede mig jo.
Skat, du kan altid ringe til mig. Lad os sætte os.
Jeg vidste ikke, det ville gå sådan. Jeg var så ung, dum og blind.
Du var ung og stædig, og han var meget snu.
Efter vi kom til Rom, og jeg købte husene og bilerne, ændredes alt.
Han var hele tiden sammen med sine venner.
Så læste jeg i aviserne om ham og andre kvinder.
Han sagde, jeg ikke kunne gøre noget.
-Han gik aldrig med til skilsmisse. -Jeg vil tale med mine advokater.
Nej. Vi blev gift en gang til i en kirke i Italien.
Jeg troede, han var romantisk.
Han ville bare gøre det sværere at få en skilsmisse.
Han har mange kontakter. Han kan trække det ud i årevis.
-Det er håbløst. -Advokaterne kan sikkert gøre noget.
Hvis ikke Lorenzo går med til det, vil det tage en evighed.
Jeg sidder fast.
-Jeg kan ikke engang få et barn. -Hvorfor ikke? Er der noget galt?
Han, der sagde, jeg måske var gravid, var efter brylluppet pludselig steril.
Vi elsker ikke med hinanden mere.
Han er nærmest ligeglad med mig, når vi ikke lige skal til en fest.
Han taler kun med mig om, hvad vi skal med vores penge.
Det er som at være i fængsel.
Jeg er så ulykkelig, mor.
Jeg ved, hvordan det er at indse, at man er gift med den forkerte mand.
-Vi begår alle fejl, når vi er unge. -Jeg kan ikke se dig gøre det.
Jeg begik en stor fejl, men med mine forældres hjælp kom jeg ud af det.
Og jeg mødte din far. Jeg håber, du også en dag møder en som ham.
Men du kan ikke regne med det. Det, du kan regne med, er dit talent.
Du er meget intelligent og fantastisk fantasirig.
Du kan blive, hvad du vil.
Du må finde på noget, du virkelig gerne vil.
Der er noget, jeg har tænkt meget på. Jeg vil åbne en butik i Rom.
-Hvilken slags butik? -En filial af Whitfield's.
-Hvad med udvidelsen i London? -Enten det eller Rom.
-Jeg vil vide, hvad alle mener. -Udskyd udvidelsen.
-Phillip, hun er vores søster. -Det angår firmaet. Hun er usikker.
Tænk, hvis hun virkelig bliver skilt eller rejser sin vej?
Hun elsker Italien. Gift eller ikke, det er der, hun vil bo.
Italienerne køber mange smykker. Butik i Rom kan blive en stor succes.
Hun aner ikke, hvilken arbejdsindsats det kræver. Flot tøj er ikke nok.
Man gør det ikke, bare fordi man ikke har en frokostaftale.
Vi har forklaret, hvad det indebærer.
-I har altså besluttet jer. -Nej, vi drøfter det stadig.
Hun var uansvarlig, men jeg tror på, at hun vil ændre sig.
-Hun er for ung. -Ikke yngre end du og jeg var.
-Vi kan finde en, der hjælper hende. -Hvorfor? Jeg er stadig imod det.
-Men er Rom det rigtige marked? -Det tror jeg ikke.
Det tror jeg. Italienske designere er fantastiske.
Noget andet end i Paris og London! For dig gælder kun Londons kongehus.
-Jeg lader dig ikke... -Hør nu her, Julian har ret.
Havde far ikke prøvet noget nyt, var der intet Whitfield's.
Hvis vi ikke udvider, vil vi en dag ikke længere eksistere.
-Jeg er stadig imod det. -Men jeg har beslutningsretten.
Londonudvidelsen kan vente.
Det er så spændende, næsten som at få et barn.
Tak, mor! Jeg er ligeglad med, om Lorenzo tager al æren.
Selvfølgelig er det mig personligt, der vælger smykkerne.
Det siges at være Deres svigermor, der står bag butikken.
Det tror De måske, men når alt dette er færdigt, bliver den min.
Strålende!
Folk kommer fra Venedig, Firenze, Milano, Turin, Bologna, overalt.
-Jeg må lykønske dig. -Du burde lykønske din kone.
-Det er vidunderligt. -Det glæder mig, du synes om det.
-Tillykke. -Tak.
Til jer begge.
Isabelle, du har et godt øje. Smykkerne, du valgte, er så smukke.
Jeg kan lide bredden. Fra det enkle, dyre til det absolut forbløffende.
Det er pokkers godt. Du har gjort en fantastisk indsats.
Tak.
Den adskiller sig fra butikkerne i London og Paris.
Her er en romersk stemning, som jeg absolut ville have.
-Det har fået hende til at live op. -Hun stråler.
Og jeg har fået min datter tilbage.
Overraskelse!
-Jeg troede, du var i Thailand. -Ja, men jeg ville være her for jer.
Velkommen tilbage, Xavier.
Jeg er så glad. Det var ikke det samme uden dig. Hvordan gik rejsen?
Meget vellykket. Jeg lovede jo at tage det med, jeg fandt.
-Hvad med rubiner? -Gem nogle til Paris.
-I London kan de også bruges. -De er meget populære der.
Rart at se dig, Xavier. Undskyld...
Et indskrumpet hoved fra Amazonas til Phillip ville nok være overflødigt.
De burde vise dig større respekt. Hvor ville de være uden dig?
-De værdsætter dig ikke. -Hvilke planer har du, Lorenzo?
Jeg fik en dårlig start i familien. Det vil jeg ændre på.
Jeg vil vinde din respekt.
-Vi har en fælles interesse. -Hvilken?
At gøre Whitfield's til den fineste juveler i verden.
Du er en mand med visioner. Jeg kunne hjælpe dig.
En af mine lykkeligste dage var her for længe siden.
Det var her, din far friede til mig.
-Det er så smukt. -Jeg husker vores tøj, duftene.
-Jeg kan tilmed høre hans stemme. -Jeg savner ham også.
Jeg håber, du finder den kærlighed, vi oplevede. At I alle gør det.
-Husker du min dame til julefesten? -Der var jo flere hundrede mennesker.
-Yvonne Rousseau, skuespillerinden. -Ja, jeg læste noget om hende.
-Hun giftede sig igen, ikke? -Jo, men det gik ikke.
Vi har... set hinanden en hel del.
Jeg ville fortælle det, men du havde travlt, og jeg ville ikke forstyrre.
Mor, vi skal giftes.
Yvonne var så smuk.
En teenagemodel, der var blevet skuespillerinde.
Gift med en skuespiller og så med en tysk playboy.
Hun var så sexet. Kunne Julian ikke bare have en affære med hende?
Undskyld mig, jeg kommer straks.
Elsker du hende ikke? Er hun ikke vidunderlig?
-Ægteskab er en alvorlig sag. -Ja, det er det. Vi bliver lykkelige.
Julian, hun er typen, der overlever. Hun kan sørge for sig selv.
Yvonne ser vist ikke på ægteskabet, som du...
Tror du, hun vil have mine penge? Du tager fejl.
Hun har fået en halv million dollar af eksmanden i Berlin.
-Hvor længe var de gift? -Otte måneder.
Inden du dømmer nogen... Han ville ikke give hende børn.
-Og hun vil have børn. -Det læste jeg ikke.
Du er så mistænksom. Jeg tror mere på hende end på sladderpressen.
Hun er et ærligt menneske, der har haft et hårdt liv.
Hun ved ikke, hvem faderen var. Hendes mor var luder.
Hun har måttet kæmpe, og jeg vil gøre livet lettere for hende nu.
Det er ædelt af dig, men det er ikke kun det.
Du misbilliger det, fordi hun ikke er fra "vores verden".
-Julian, sådan er det slet ikke. -Døm hende ikke så hurtigt.
-Vi er ikke som Isabelle og Lorenzo. -Jeg ønsker, du skal blive lykkelig.
Lad os styre vore liv. Du tror altid, du ved, hvad der er bedst for os.
-Men nogle gange tager du fejl. -Det håber jeg, jeg gør nu.
Giver du os din velsignelse?
Hvis du vil have den.
Jeg elsker dig så højt og vil ikke se dig lide.
Det kommer jeg ikke til. Tro mig, det kommer jeg ikke til.
Hun havde en kort, beige kjole på, der minde de om min-
-da jeg blev gift med William, men der endte lighederne også.
Forretningen går godt, men vi må bruge mange penge på sikkerhed-
-på grund af terrorister og den Røde Brigade.
-Det må forretningsfolk tage med. -Du har ret.
Phillip siger noget andet nu. Han påstår, han var positiv fra starten.
Jeg forstår ham ikke. Bare han mener, at Julian ægtede den rigtige.
Jeg tror, Julian er ligeglad. Han ser ikke os, kun Yvonne.
-Har du hørt fra Xavier? -Jeg fik et kort. Kom, så skal I se.
Der var et billede af Mount Everest, og der stod bare "hej".
Er hun ikke smuk?
Jeg sagde til Isabelle, at du burde få større indflydelse i butikken.
Du er jo den vigtigste bror, den mest intelligente...
Og hertugen, selvfølgelig.
Hvorfor sker det her altid for mig?
Hun er iskold, og han tror, hun forguder ham.
Jeg håber, han aldrig indser sandheden.
En skål...
-Tillykke på fødselsdagen, mor. -Tillykke.
Vi fejrer først ved middagen. Lad mig være et år yngre indtil da.
I aner ikke, hvad det betyder for mig, at I alle er kommet.
Jeg synes, I skal gå ud og more jer lidt i eftermiddag.
Jeg vil se stalden.
-Må vi køre i Jaguaren? -Plag ikke din onkel, Alexander.
En god ide! Jeg elsker at være sammen med børn.
-Må jeg komme med? -Selvfølgelig.
-Er der plads til en til? -Havde du ikke jetlag?
-Kommer du med, skat? -Vi er lige kommet. Jeg er træt.
Godt, vi ses senere.
Jeg har nogle opringninger til Rom. Vi ses til middagen.
Vis mig tegningerne, du tog med. Jeg vil se, hvad du har designet.
Så er der kun os to tilbage.
Vil du gå en tur? Ejendommen er faktisk meget smuk.
Det vil jeg meget gerne, Deres Nåde.
-Du er fantastisk smuk. -Tak.
Jeg er ligeglad med, hvad Isabelle har sagt.
Gør, som jeg siger, Marcello, ellers bliver De fyret fra Whitfield's.
Jeg har familien under kontrol. Det er kun et spørgsmål om tid.
Godt. Farvel.
-Det her er fra onkel Xavier. -Mange tak.
Den er vidunderlig! Tak!
-Det er tanzanit, ikke? -Jeps.
-Der ligger sikkert en historie bag. -Ikke i børnenes påhør...
Tanzanitsmykker er populære i Rom.
Ingen skal skære i den her. Det er min fødselsdagsgave.
Tillykke.
Tak igen, fordi I alle er kommet. Så er der noget ved at blive ældre.
-Har I moret jer i dag? -Onkel Julians bil går kanonhurtigt.
Yvonne, sover du?
Jeg troede, du var træt.
Det er jeg, men aldrig for træt til dig.
-Du ved slet ikke, hvad træt betyder. -Ikke?
Når jeg er færdig med dig, orker du ikke engang at trække vejret.
Jeg overlevede bryllupsnatten. Jeg kan klare alt.
Jeg mindes, da jeg var fire og sad i denne stue.
Nogle gange, når jeg ser i spejlet, forbavses jeg over at se en voksen.
Tænk dig, hvordan jeg føler det. Det er, som om I alle fødtes i går.
Du savner stadig far, ikke?
Det går aldrig over. Man lærer at leve med det.
-Vi vil alle se dig lykkelig. -Det er det, jeg ønsker for jer.
Godaften, Deres Nåde.
Vågn op, Lorenzo. Vågn op!
-Hvad er klokken? Hvor er Isabelle? -Det er sent, og alle er i seng.
Jeg ville tale med dig alene.
-Dette kan ikke fortsætte. -Hvad taler du om?
-En dag må du lade hende gå. -Hvorfor skulle jeg det?
Du ved, hvad jeg mener. Lad hende få skilsmissen.
-Jeg kan lide at tilhøre familien. -Du er...
Dette vil få en ende en dag.
Måske.
Eller måske ikke.
Eller måske ikke i meget lang tid.
Godnat, Deres Nåde.
-Hun har ret til et bedre liv. -Hvad skulle jeg gøre uden hende?
-Du er vidunderlig. -Det er du også.
Det har aldrig før været sådan.
Selv ikke med Julian?
Hvordan skal jeg sige det? Han er kun lord. Du er hertugen.
Hvor vover du?
Jeg er ked af det.
Hvor kunne du gøre det mod Julian? Jeg skammer mig over dig.
-Har du fortalt Julian det? -Jeg vil ikke knuse hans hjerte.
Hvorfor vælger mine børn så dårligt? Hvorfor kan jeg ikke hjælpe dem?
Sådan er det. Man opfostrer børnene, og så vokser de op til dem, de er.
Lad dem gøre deres fejltagelser. Det ordner sig til sidst.
-Hvornår er du blevet så klog? -Jeg havde en god lærer.
Din stakkel... Noget du har spist eller influenza?
Jeg ved præcist, hvad det er. Jeg er sløj lige fra begyndelsen.
-Du er gravid. Det er vidunderligt. -Jeg er for ung. Vi er jo nygifte.
Jeg har længtes så meget efter det. Jeg skal være far.
-Undskyld mig. -Ja?
-Taler De engelsk? -Ja.
-Kan jeg se på dette armbånd? -Ja, gerne.
-De ser så bekendt ud. -Vi har vist aldrig mødt hinanden.
-Er De amerikaner? -Ja.
Jeg er sikker på, at vi...
-Var De ikke rødhåret førhen? -Jo.
-Og havde fregner på næsen? -Det har de fleste rødhårede.
De er Victoria Thompsons datter. Vore mødre var veninder.
-Sarah Thompson? -Ja.
Du flirtede med mig på danseskolen. Charles Davenport.
-Miss McCord's... -Du tabte dine hvide handsker.
Du kom udenfor. Miss McCord forbød dig at danse. Du måtte stå i gangen.
-Så smuk! Du er næppe forandret. -Mindre rødhåret, blegnede fregner...
Jeg spekulerede tit på, hvordan du ville se ud uden fletninger...
-Sarah Thompson, hvad laver du her? -Min mand og jeg startede Whitfield's.
-Jeg tog til udlandet som 20-årig. -Vi flyttede efter handskehistorien.
Jeg troede, McCord deporterede mig, men min far var blevet ambassadør.
Jeg vidste ikke, hvor du blev af. Jeg trådte dig måske over tæerne.
Må jeg byde dig og din mand til middag?
Min mand døde for nogle år siden. Emanuelle.
Min veninde Emanuelle Giraudeau. Charles Davenport, en barndomsven.
-Jeg kendte skønheden for 50 år siden. -Ikke særlig pænt sagt.
-Har De set noget, De synes om? -Jeg vil gerne have det armbånd.
Deres frue er heldig at have en mand med god smag.
Det var hun. Vi blev skilt for længe siden. Det er til min datter.
Jeg pakker det ind. Det var hyggeligt at møde Dem.
Hvad med frokost med en fra en fjern fortid?
-Jeg er bange for, at... -Har du allerede spist? Andre planer?
-Nej, men der er så meget, jeg skal. -En anden gang, måske.
-Du har stadig samme lys i øjnene. -Tak.
Vil De skrive under?
-Jeg håber, vi får Dem at se igen. -Ja, det lover jeg.
-Vi har så meget at indhente. -Det ville være hyggeligt.
-Farvel. -Farvel.
Jeg bifalder. Meget attraktiv. Det er længe siden, du har haft det blik.
Yvonne...
Jeg var på vej til kontoret og... Kom og se, hvad jeg har købt.
-Skal du nogen steder? -Jeg rejser.
Hvad?
-Jeg rejser min vej. -Jeg forstår det ikke.
Jeg er ikke parat til at få børn.
-Du sagde, du ville have børn. -Jeg sagde en masse ting.
Hvad problemet end er, så kan vi løse det.
-Du behøver ikke rejse din vej. -Prøv ikke på at stoppe mig.
-Hvad med barnet? -Jeg giver det måske væk.
Er du vanvittig? Du må ikke spøge med den slags. Hvor rejser du hen?
-Det vedkommer ikke dig. -Du er min kone, og barnet er mit.
Jeg vil vide, hvad der foregår. Hvad vil du gøre?
-Yvonne, du rejser ingen steder. -Ingen bestemmer over mig.
-Du kan ikke bare gå med mit barn. -Det er nok slet ikke dit.
Hvis er det så?
Hvad er der med dig? Hvad har du gjort?
-Jeg har elsket med din bror. -Meget morsomt.
Ja, sikkert. Det syntes din mor også.
-Min mor? -Ja.
Hun overraskede os, da vi elskede i stalden ved slottet.
Jeg burde nok sige til Phillip, at barnet, jeg venter, er hans.
Det er det ikke. Phillip har ladet sig sterilisere.
Han har allerede sin arving. Cecily ville ikke have flere børn.
Men det gad han vel ikke fortælle dig.
Hvorfor gjorde du dette mod mig?
-Jeg elsker dig, Yvonne. -Det ved jeg.
Du tog mig for pengene, men du får ikke en cent, hvis ikke du føder.
Prøver du på noget dumt, vil jeg forfølge dig.
Det koster mig en million dollar. Jeg må sælge aktierne i firmaet.
-Lad mig låne dig pengene. -Tak for tilbudet, men nej.
-Lad mig købe, så de bliver hos os. -Derfor siger jeg det til dig først.
Jeg er meget ked af det.
Det er jeg også.
Men jeg har selv rodet mig ud i det og må selv klare det.
Hun er flyttet ind i gæsteværelset. Hun taler hele tiden med Phillip.
Jeg kan se det på telefonregningerne.
Hun vil ikke engang have samkvemsret med barnet.
Jeg får i det mindste barnet.
Charles, hvad laver du her? Her er lukket. Hvordan kom du ind?
Emanuelle er min sammensvorne. Hun lukkede mig ind, da hun gik.
Hun er håbløs. Jeg er så glad for at se dig.
-Hvad i alverden gør du? -Indhenter det forsømte.
Dette par er til dig, og det her er til mig.
Jeg glemte dem ikke denne gang. Tag dem på.
Jeg har aldrig glemt dig.
Du var så sød mod en klodset dreng, selv om du kun var ti år dengang.
Kun du vidste, hvor lille miss McCord gjorde mig, hvor hun ydmygede mig.
Og du... kom ud i gangen og dansede med mig.
-Jeg husker det... -Du var så modig.
Så vidunderlig. Jeg blev forelsket i dig på stedet.
-Jeg turde ikke fortælle dig det. -For 50 år siden...
Må jeg få denne dans?
-Det her er tosset. -Det ved jeg.
Men det er aldrig for sent at være tosset.
Dans med mig, Sarah. Det er så længe siden.
Lad os gøre miss McCord stolt.
Jeg kommer straks. Tak.
Yvonne er taget på hospitalet. Nu sker det.
-Skal jeg tage med dig? -Tak, men nej.
Held og lykke. Jeg ringer til din mor.
Jeg vil kalde ham Maximilian. Max.
-Er det i orden for dig? -Jeg er ligeglad.
-Gå nu tilbage med ham. -Føler du intet for ham?
Gå nu. Jeg sagde til Phillip, at jeg ville ringe.
Jeg er ked af, det skulle gå sådan.
-Max er køn, ikke? -Ja, det er han vel.
-Jeg vil sørge godt for ham. -Tak for pengene.
-Et till! -Åh, mor...
-Du har allerede taget en rulle. -Xavier, lidt nærmere...
Max, smil!
Tak.
Du holder ham, som din far plejede at holde dig.
-Han er stor for sine seks måneder. -Lad mig holde ham lidt.
I ses nu kun til min fødselsdage. Kun da er du i vores land.
-Vor mand ude i marken... -Du bar Davy Crockett-hat som lille.
Isabelle, Max skal have sin middagslur.
-Sig farvel til farmor. -Sov godt.
Sæt dig her.
-Phillip og Cecily er blevet skilt. -Og han ser Yvonne.
-Kommer Phillip denne weekend? -Det tvivler jeg på.
-Vi gør ikke livet let for dig. -I gør det ikke let for jer selv.
-Kommer manden, du traf i weekenden? -Nej, han er på forretningsrejse.
Men det går vel godt? Du kan godt lide ham.
-Jeg er så lykkelig sammen med ham. -Hvor skønt!
Jeg ville fortælle dig noget, men jeg ved ikke, hvordan du tager det.
Men for mig er det gode nyheder.
-Lorenzo går med til skilsmisse? -Nej.
Hvad er det så?
Jeg er gravid.
-Er du? -Ja.
Jeg er så glad på dine vegne.
-Men jeg troede, Lorenzo var... -Nej, det er ikke hans.
-Jeg har mødt en. -Åh, Isabelle...
Han er en vidunderlig mand. Han er så sød og hengiven.
Italiener, men slet ikke som Lorenzo.
Han elsker mig, og jeg elsker ham.
-Ved Lorenzo, at du er gravid? -Ja.
Jeg håbede, han ville blive vred-
-men han siger, han er ligeglad med, om folk tror, det er hans.
-Han er skør. -Nej, det er bare en strategi.
Jeg tror, tiden er inde.
-Dette må være pinligt for dig. -Min kærlighed til Isabelle er evig.
Det kan jo ikke føles rart at være så afhængig af hende.
Hvis du havde dine egne penge, kunne du begynde på en frisk.
Det ville være meget svært, for jeg har en meget dyr smag.
-Hvor dyr? -Det ved jeg ikke.
Jeg kunne måske overleve, hvis jeg havde fem eller ti millioner.
Lire?
Det kan du ikke mene! Jeg foretrækker at handle i dollar.
Ja, i så fald en eller to, måske.
Og huset i Rom?
Jeg må tale med Isabelle om det, men hun kan sikkert finde et andet.
-Butikken i Rom går vældig godt. -Nej. Det kommer ikke på tale.
Nej, du misforstod mig.
Jeg vil ikke have den for mig selv, men bare være ligestillet partner.
Tilbudet gælder kun kontanter.
Så vil Isabelle og jeg blive gamle sammen, med vort barn.
Whitfield's er et familieforetagende. Vi har ingen udenforstående partnere.
Så må I vel ændre på reglerne.
Selv om jeg gerne ville, så gik mine børn ikke med til det.
Isabelle vil af med mig for enhver pris.
Og jeg har haft flere interessante samtaler med Phillip.
Han er min ven.
Tre millioner kontant. Højere går jeg ikke.
-Partnerskab eller ingenting. -Forsvind!
Som De vil. Sig til Isabelle, at vi ses, når hun vender tilbage til Rom.
En fødselsdagsskål.
En skål!
-Tillykke på fødselsdagen, mor. -Tillykke, mor.
Tillykke, mor.
-Hvor vover han at kommer her? -Der er noget, I bør vide.
Yvonne og jeg gifter os, så væn jer til, at hun igen hører til familien.
-Julian, det, der skete mellem... -Jeg har hørt tilstrækkeligt.
-Stop! Det der løser ingenting. -Han har gjort noget utilgiveligt.
Du har altid fået, hvad du ville, men ikke denne gang, my lord.
Yvonne foretrækker mig... og lidt næseblod ændrer ikke på det.
-Bliv voksen! Hun er ikke det værd. -Hun har ret.
-I ved intet om det. -En af os går nu.
Sætter du din fod i Paris-butikken igen, får du ikke kun næseblod...
-Fint. Hold dig væk fra London. -Stop, jeg vil ikke høre mere.
Jeg er glad for, at jeres far ikke skal se dette.
I er brødre. Hvad der end sker mellem jer... mellem nogen af os-
-så er vi bundet sammen for evigt. Vi er en familie.
I behøver ikke elske eller holde af hinanden, men I forbliver søskende.
Intet er mere værdifuldt end det.
Lad aldrig noget splitte familien.
Intet!
Phillip, du skræmte mig.
Rart at se dig. Hvad laver du i Rom?
En billet til Venedig, dit familiehjem.
-Hvorfor skulle jeg rejse hjem? -Hvad du vil, interesserer ingen.
-Rejs bare og kom ikke tilbage. -Jeg forstår dig ikke.
Ingen dikterer min familie noget, og ingen forsøger afpresning.
Her er pengene, du blev tilbudt. Du har overskredet grænsen.
Deres Nåde forstår sikkert, at det udelukkende var forretning.
-Du krænkede min mor! -Hør nu, de hader dig.
Og du hader dem alle. Sammen kan vi udrette store ting.
Sammen kunne vi ingenting.
Det, der er mellem min familie og mig, det forbliver der.
Jeg er en Whitfield. Tror du, jeg vælger forretning frem for familie-
-så kender du ikke den familie, jeg kommer fra.
Phillip...
Det er slut, Lorenzo.
Tag pengene og forsvind.
-Hvem er det? -Hvem tror du?
-Det er faster Isabelle. -Ja.
Nu vil vi lægge albummet til side og gå ud til hende.
Du er så fin i dag.
Vi skal døbe din nyeste fætter.